Robert Plant And The Sensational Space Shifters – Embrace Another Fall
English version of this text you can find here.
Maroke hašišo nusipirkti yra paprasčiau nei įsigyti šalto “Prosecco” butelį. Vakare jo siūlo prie kiekvieno tamsesnio gatvės kampo. Negali pykt. Bet, patikėkit, nereikia jokių narkotikų, kad čia pasijustum tarsi kokioj paralelinėj realybėje. Pamirškit viską, ką girdėjot apie Maroką. Čia viskas kitaip, nei esat įpratę, bet būtent dėl to išsivysto priklausomybė: vieni bijo kitoniškumo, kiti mėgaujasi nauja patirtimi ir semiasi iš to įkvėpimo. Jei įsileidi šią šalį į save – ji priims tave tokį, koks esi ir nebenorėsi iš čia išvažiuoti.
Noriu jums papasakoti apie tūkstantį ir vieną naktį, kurios sutilpo į mano ir mano sielos draugės, fotografės Linos Aidukės atostogas. Čia laikas nėra dimensija. Kaip pasakose. Tūkstantis ir viena naktis, kvepianti mėta ir šafranu, kupina besimainančių veidų, aliejaus, tamsių, gramzdžių kaip medus akių, indigo aštraus mėlynumo, smėlio, kalnų, panašių į chalvą, Saulės karščio ir Mėnulio pilnaties, sutemų ir plaukų juodulio, istorijas pasakojančių kilimų, rankų, netikėtų, deginančių, efemeriškų prisilietimų, kuriuose telpa viso gyvenimo romanai, žuvies turguje, kupranugarių dykumoje, odos, migdolų žydėjimo…
Praskleisk savo džilabą, gražioji, magiškoji šalie, atverk paslaptis, kurias užkasiau dykumos smėlyje pilnaties sklidiną naktį. Atiduok visas, tik ne tas, už kurias jau pradėtos kurti pragaro liepsnos, paskleisk nuodus mano pažinimo. Ir jei jos padės perteikti bent dalį mano saldžios, klampios marokietiškos laimės – šių žodžių ir nuotraukų tikslas bus pasiektas.
Svarbiausia taisyklė: niekada, niekada nebūk turistas, būk keliautojas.
Pradeda atrodyti, kad visi Maroko nuotykiai vyko gal prieš metus. Širdis parauda šaltais, pilkais vakarais. Guodžiu ją vis primindama, kad rudeniop vėl krausim kuprines ir važiuosim susirinkti to, ką su Lina išbarstėm negalvodamos. Atostogos ir yra tam, kad negalvotum, kelionės tam – kad pažintum. „Best school is travel“ – net nemirksėdamas savo juodom blakstienom sako Essaouiros gatvėse sutiktas Mohamedas.
Privalėjau tą natūralią Atlanto vandenyno pakrantės filosofo išmintį užrašyti. Niekada nelankęs jokios mokymo įstaigos susikalba bent keliomis užsienio kalbomis, groja daugybe instrumentų ir skleidžia tokią inteligenciją, kurios tikrai trūksta ne vienam mūsų universitetų absolventui. „Take it easy“, – juokauja Mohamed, – „before you go crazy“.
Vienokiu ar kitokiu būdu pamesti čia galvą yra paprasčiau nei paprasta. Visko tiek daug ir taip stipriai. Neatsimenu kurią pažinties dieną paklaustas, koks yra didžiausias jo noras, naujasis mūsų draugas atsako, kad neturi tokio: „I‘m living a dream“. Ir negali juo netikėti, nes atsakymui nereikėjo nė sekundės laiko ir šypsosi žmogus atvirai…
Taigi tokių pamokų turėjom su Lina. Šiaip tai dar ir kitokių. Integravomės į šitą kultūrą sėkmingai su ilgiau čia gyvenančių ir vietinių pagalba. Jei nesuradai tvaresnio ryšio nei su vienu iš vietinių, gali laidoti viltį, kad pažinai kraštą. Nes tada tikrai nežinai, kur paragauti skaniausio rankomis valgomo tajine, kur nuspirkti vyno po 20.00 val., kur gauti šviežios duonos ir žuvies, nežinai, ką verta pamatyti iš tiesų, o kas tėra tik masalas turistams, negali lėkti nepažįstamomis gatvėmis naktį motoroleriu vėjui taršant plaukus ir šviečiant viešbučių reklamoms… Kaip filme…
Vieną vakarą mano rūpestingiausias pasaulyje surf instruktorius Rachidas padėjo mums organizuotis vakarienę.
Šlaistymasis Maroko turguje ir taip yra savotiška patirtis. Labai, labai rekomenduoju bent trumpam užsukti į Marrakesh‘o pagrindinę turgaus aikštę sutemus: kobros, gatvės maistas, beždžionės, muzikantai, įvairaus plauko linksmintojai, dar daugiau gatvės maisto, akrobatai, šviežiai spaustos sultys, prieskoniai, džilabos – nežinau, ko čia galima nerasti… Bet apsipirkinėjimas Essaouir‘oje tą vėlų vakarą man paliko giliausią įspūdį.
Visi nusprendėm, kad valgysim vištieną, nes šviežios žuvies vietiniams turguje nėra. Jie gi žino, kad dėl vėjo nė vienas laivas neplaukė į vandenis. Ką gi, nutursenam paskui Rachidą į turgaus dalį, kur ramiai sau kudakuoja vištos, kabo mėsgaliai, dvelkia gyvūnų išmatomis ir panašiai.
Išsirenkam vieną iš baltaplunksnių garde. Ji vis dar stovi ant dviejų kojų ir ramiai sau kudakuoja. DŽERKŠT. Dideliu peiliu tamsaus gymio jaunuolis perpjauna vištai gerklę. Lina staigiuoju būdu jau anksčiau buvo atsidūrusi kitam turgaus gale ir, man atrodo, užsimerkusi medituoja, gal apverkia mūsų karmos taškus, bet, this is it, taip gimsta visi kepsniukai. Aš stoviu prie gardo ir žiūriu į nuleipusią vištos galvą, nes noriu išgyventi visas patirtis iki galo, net jei jos nėra išdailintos. Viskas taip siurealu: kraujas, plunksnos, peilis… O Rachidas, pasikalbėjęs gražia arabų kalba (ji kaip kalnai, pirmą pažinties dieną apibūdino Mohamed), jau moja: let‘s go. Kol vyryčiai peša mūsų vakarienei plunksnas ir darinėja žarnokus, mes susiperkam daržoves, duoną ir t.t. Grįžtam, vištytė švari, sukapota. Viską nunešam jau net nebežinau kur. Ai, nesvarbu… Rachidas atiduoda produktus, mes pasėdim antrame tos įstaigėlės aukšte, pablevyzgaujam apie šį bei tą ir, prašau, vakarienė paruošta, suvyniota į foliją laukia mūsų ant prekystalio. Tai buvo viena gardžiausių mano vakarienių Maroke. Ir įspūdingiausia, aišku.
Šiek tiek karmos taškų netekom įnešdamos į Essaouir‘os gatves mažumėlę lietuviškos dramos, bet negalima stipriai ant mūsų pykti, nes visas Marokas veikia magiškai. Šiandien ryte, lėkdama į troleibusą taip stipriai suvokiau, kad labiausiai pasiilgau to lėto buvimo, niekur neskubėjimo, gyvenimo be streso… O ten išplauna tau galvą tos bangos, išpučia tie tūkstančiai vėjų visus rūpesčius.
Ne veltui tas miestelis vadinamas vėjų miestu. Ir geri čia sau gyvenimą iš rieškučių mėgstamiausioj kavinėje, prie savo stalelio kiekvieną rytą. Stebi saulės atokaitoje migruojančius žmones. Ir tada taip natūralu link kavinukės einančioje gatvėje išvysti Mohamed‘o garbanas, kurios apšviestos iš nugaros suteikia jam dieviškumo aureolę.
Jis vėliau pyks, kad vadinom jį dievu. Sakys, kad tai žeidžia jo religinius įsitikinimus. Bet mes apie tai dar pakalbėsim kitą kartą, nes nepaisant tikėjimų skirtybių abu pripažinom, kad iš esmės visų religijų pagrindas yra vienas ir tas pats. O dievo visame kame – aplankytose vietose, žmonėse ir pan. – yra daug daugiau nei pačioje didžiausioje bažnyčioje ar mečetėje.
Vieną rytą į tą kavinę išėjau viena. Nebūčiau to dariusi pirmą dieną. Vienai ryžai galvai to aktyvaus dėmesio būtų gal per daug. Bet tuokart jau jaučiausi beveik vietine, o gal dar nebuvau išsiblaiviusi nuo to didelio įspūdžių kiekio iš praėjusio vakaro. Net išdrįsau pasipuošti vienintele „OffOn daiktų“ suknele, kuri rado vietą mano kuprinėje. Taigi tvirtu žingsniu sklendžiau to amžino turgaus gatvėmis, rankoje nešiausi knygą, kurios taip ir neatsiverčiau per visą kelionę (vežiausi dvi), akiniai nuo saulės ant nosies. Visos knaipės tik atsidarinėja, prekės dėliojamos, šypsausi, mojuoju atgal vietiniams, kurie po trijų dienų jau atpažįsta gatvėje ir nebesiūlo prekių, o tik linksmai sveikinais: hello, lithuanian! Mūsų dvivietis staliukas tik iš dalies užimtas, randu prie jo ramiai sau pusryčiaujantį Mohamedą, o jis jau kaip ir draugas. Jis visų draugas. Jei nežinai Mohamedo, tai, galim sakyti, nebuvai Essaouiroje. Sėdim, aš kaip kiekvieną dieną užsisakau omletą, kavos su pienu ir natūralių apelsinų sulčių, nes jos čia pigiau grybo kainuoja, vitamino c man turėtų užtekti iki žiemos pabaigos, kaip ir vitamino d – veidelis įdegęs Maroke kaip rimtos murzės. Prie mūsų prisijungia kažkaip ilgiau užtrukęs čia vyrukas iš Skandinavijos. Jis turi gitarą. Mohamedas pradeda ją brazdinti. Neilgai trukus prisijungia dar vienas ilgiau užtrukęs čia vyrytis, pasirodo, pirmojo pusbrolis. Jis turi mažutę gitarą. Ir dar lūpinę armonikėlę. Tada jie mainosi instrumentais ir aš vis dar geriu kavą, rūkau cigaretę, knyga neatversta guli ant staliuko. „Ši daina yra skiriama tik tau“ – sako Mohamed. Ir jie improvizuoja čia ir dabar. Šviečia saulė, šiek tiek dulksnoja kažkas panašaus į lietų ir aš vėl suprantu, kad OMG, life is so beautiful! Rašau Linai: tu turi atsikelti ir čia atvaryti, nes čia dedasi stebuklingi dalykai. Bet į koncertą ji pavėluoja. Migruoja pro šoną žmonės. Kaip spontaniškai visa tai įvyko, taip ir išvyko. Kol Lina pusryčiauja, Mohamedas man parodo skylę, kurioje daro gerus avokado kokteilius. Sako, energijos užtaisas visai dienai. O taip! Gardus kaip koks ledų kokteilis. Dalinamės kaip broliai. Niekada, niekada nebūčiau patyrusi šitokio ryto, jei būčiau tik turistė, keliaujanti pagal grafiką ir iš anksto numatytą maršrutą. O, Essaouira, kaip dabar iš tavęs pagaliau sugrįžti…
Dar vienas geresnių šios kelionės sprendimų buvo ryžtas išmokti čiuožti vandeniu. Taip, tai ne visai tas pats, kas longboard‘as, taip aš nepatapau per tas kelias dienas pro, bet sportas šitas yra man. Aišku, kai toks instruktorius, tai norisi ilgiau čia visko neišmokti:)
Be to, neturint jokios veiklos tik šlitinėjimą, gali mūsų miestuks ir nuobodokas pasirodyti, bo nedidelis jis visai, tik tų žmonių tiršta, net nenoriu įsivaizduoti, kas ten darosi sezono metu. Sekmadienio vakare tomis gatvėmis neprašliauši, atrodo, visi vietiniai išlenda apsipirkti savaitei, kaip mūsų vidurinioji klasė kokioj „Maximėlėj“ didesnėj sumažinus kainas…
Taigi, ryte joga, tada pusryčiai, tada pasivaikščiojimas iki paplūdymio, tada pietukai arba nebūtinai ir vakarienė lauko terasoje, apie ką sausio pabaigoje, vasario pradžioje Lietuvoje gali tik pasvajoti.
Arba gyva muzika, nes čia jos apstu. Dėl profesionalumo nesiginčysiu, bet jie taip nuoširdžiai tai daro. O tie berberų šokiai, trepsenimai… Dykumoje jau pati galėjau parodyti, kaip tai daroma. Vienoje kavinėje mums geriant tą saldų cukraus ir mėtos gėrimą, šokti pradėjo net padavėjas, o groti ir dainuoti, prisijungęs prie muzikantų, vienas iš svečių.
Grįžtam prie dykumos. Kelionė į ją buvo blogiausias mūsų kada nors padarytas sprendimas. Kai tik atvažiavom, bent keli žmonės sakė, kad būtinai reikia ten nuvažiuoti. Laukiau tos kelionės lyg man būtų pažadėta visa galaktika. Sako, žvaigždžių kiekis danguje ten įspūdingas. Riado Marakeše vadovai vėliau prasitarė, kad 95 procentams užsakančių tą kelionę, ji tikrai patinka. Tai mes buvom iš tų 5 procentų, kuriems nepatiko, ir pagadinom statistiką. Nu kur tau! Suopročio neturiu, kaip galėjau pasakyti taip dviejų dienų kelionei autobusėliu su kokiais tai 15 turistų iš visų pasaulio kampų. Ir tada dar vieną dieną sugaišom, važiuodamos atgal. Aišku, kai kam gal smagu socializuotis tokioj internacionalioj pionierių stovykloje ant ratų, nu, bet tam aš turiu facebook‘ą.
Matai viską per langą, duok die, sustoja autobusas vienam kitam punkte nusišlapinti, surūkyti vieną kitą cigaretę. Vienam tokių punktų turėjom su Lina mintį eiti ieškoti autobusų stoties ir mauti atgal į savo rojų su vietiniais, bangomis, saule, muzika, pusryčių kavinuke, turgumi, kur vakarienei kertamos galvos… Dzin tie 85 eurai. Bet sudėjom visas viltis į dykumą. Abi esam gerai nučiuožusios. Lina turėjo pririnkusi geros muzikos. Aš skaičiau Tereškiną, diskutavom apie šlaistymąsi kaip miesto pažinimo metodą, Rumi poezijos knygą naudojom kaip Orakulą ir tai gelbėjo.
While still in the cage of your being
Behold the spirit bird
Before it flies away.
Tobulos šimtametės eilės šitai kelionei. Dar mokėmės mintinai eilėraščius. Grįžusi su google pagalba supratau, kad E.E. Cummings bais jau daug apie meilę rašo. Bet nebanaliai, turėčiau pridurti, visai ne.
may i feel said he
may i feel said he
(i’ll squeal said she
just once said he)
it’s fun said she
(may i touch said he
how much said she
a lot said he)
why not said she
(let’s go said he
not too far said she
what’s too far said he
where you are said she)
may i stay said he
(which way said she
like this said he
if you kiss said she
may i move said he
is it love said she)
if you’re willing said he
(but you’re killing said she
but it’s life said he
but your wife said she
now said he)
ow said she
(tiptop said he
don’t stop said she
oh no said he)
go slow said she
(cccome?said he
ummm said she)
you’re divine!said he
(you are Mine said she)
Kada nors aš nuvažiuosiu į tą dykumą. Be būrio turistų. Ir tada prisiliesiu prie amžinybės, nes iš esmės dykumos grožis yra įspūdingas. Slėpėmės su Lina už kelių šimtų metrų nuo pagrindinės stovyklos su ausinuku ir meditavom prieš pilną mėnulį, kuris nušvietė visą dykumą tokia metaline šviesa. Norėjosi tylėti ir mėgautis, bet… Tie turistai, atrodo, klykė man šalia ausies visomis savo kalbomis. Bože, jaučiu, senstu arba stogas Maroke nuvažiavo daugiau nei galvojau:) Naktis smėlynuose buvo šalta tiek, kad miegojau su striuke. Riečiausi į kamuolį ir bandžiau prikvėpuoti po berberų antklode, kad tik šilčiau būtų. Palapinėse yra elektra, bet su šiluma nekas, nekas… Pamiršau paminėti, kad berberų stovyklą pasiekti galima buvo tik vargšais kupranugariais. Po 1,5 valandos lingavimo and kepaliukų galvojau įsitaisysiu nuospaudas. O dar mano kupranugaris, įtariu, buvo gerokai apsvaigęs: visi keliauja sau ramiai vienas paskui kitą, o maniškis, paskutinis, tai į vieną šoną nusvyruoja, tai į kitą. Žiūri savo akim į priešais jojančią Liną skersas, blakstienos jo 10 cm ilgumo, aš šlaunim spaudžiuosi, kad nenukrisčiau nuo šito apsvaigėlio. Lina kurpinėje turėjo porą apelsinų, tai jūs tikrai nenorit sužinoti, kiek putotų seilių ant jos buvo tos kelionės eigoje. Jaučiu, nelabai tai sužinoti norėjo ir ji:) 6.30 ryte berberai jau kelia: wake up, wake up! Už palapinės dar tamsu. Bet mes, lengvai dar užtinusios nuo šalčio lietuvaitės jau pirmos stovim prie karavano ir bandom tamsoje savo gyvius atpažinti. Atrodo, jei užšoksim pirmos, tai anksčiau karavanas pajudės. „Good morning, brothers” – sako vienas iš berberų, nestokojantis gero humoro jausmo. Naktį mokėm jį lietuvių kalbos. O slovėną turistą – keiksmažodžių. Ir tada vėl 1.5 lingavom iki kaimo. Nemeluosiu, aš šaukiau balsu dykumoje: kodėl, kodėl man! Perche! Ir dar klausiau berbero: why do you hate us so much? Kai jis, atrodo, specialiai vedė tuos kupranugarius kalnais pakalnėm, kad tik mozoliai rimčiau prisitrintų.
![2015 WEB Morocco - 641](https://lapesvestuves.lt/wp-content/uploads/2015/02/2015-WEB-Morocco-641-450x300.jpg)
11 val. Kelionė atgal į Marrakesh irgi buvo „kažkas tokio“. Svajojom apie dušą. Beveik esu garantuota, kad nuo manęs tikrai jau smirdėjo. Bent kupranugariu. Tik įėjusi į riadą Matteo ir Alberto pasakiau: never, never do that again for a nice people! Nepykom. Tai buvo savotiška patirtis, bet nevažiuokit ten su turistų grupe, išsinuomuokit mašiną ar kažkaip, prašau. Užtat paskui valgėm šiltam riade itališką nuostabią vakarienę, gėrėm marokietišką vyną ir klausėm geros muzikos. Mūsų kambarys buvo tobulas. Gyvenimas vėl palengvėjo ir grįžo atostogų saldumas.
![2015 WEB Morocco - 663](https://lapesvestuves.lt/wp-content/uploads/2015/02/2015-WEB-Morocco-663-450x300.jpg)
![2015 WEB Morocco - 664](https://lapesvestuves.lt/wp-content/uploads/2015/02/2015-WEB-Morocco-664-450x300.jpg)
![2015 WEB Morocco - 666](https://lapesvestuves.lt/wp-content/uploads/2015/02/2015-WEB-Morocco-666-450x300.jpg)
Pabaigai pasakysiu vieną dalyką. Kelionė nėra nuvažiuoti kilometrai, pamatyti vaizdai, suregistruotos lankytinos vietos. Kelionė yra savyje atrasti dalykai, kažkoks vidinis augimas. Ir jei neišmoksi gerti naujų patirčių, neperleisi jų per savo filtrus, tai galim sakyti, kad būsi visą kelionę išstovėjęs vietoje. Kaip koks užsistovėjęs vanduo.
Ir dar, visada kažkaip galvojau, kad kuriam nors pasaulio krašte turėčiau sutikti vyrą, iš kurio galėčiau mokytis ir eiti į priekį, progresuoti, augti. Bet jau pirmą kelionės dieną mane aplankė nušvitimas, kad visa tai įmanoma susidėjus su reikiamais draugais. Taigi mano draugystė su Lina gaunasi irgi savotiškai savanaudiška. Aš jau nekalbu apie tai, kad keliauti su fotografe yra tiek nuostabu, kiek nuostabi yra šita foto istorija. Bet iš tiesų, ji visada kupina sumanymų, perskaitytų knygų, žiūrėtų filmų, sutiktų žmonių, kuo su manimi dalinasi. Net Marokas atsirado per Liną.
![2015 WEB Morocco - 599](https://lapesvestuves.lt/wp-content/uploads/2015/02/2015-WEB-Morocco-599-450x300.jpg)
Nė vieno žmogaus nesutinkam veltui, kiekvienas yra pamoka. Mano visos pamokos yra išmoktos. Ačiū už mokytojus. Už tuos nuotykių ieškotojus, su kuriais gali keliauti į pasaulio kraštą. Atrasti. Džiaugtis. Kolekcionuoti. Vis dar noriu parodyti šitą kraštą keliems veikėjams.
Specialios padėkos keliauja į Marakešą mūsų bičiuliams, italų mafijos atstovams (juokauju, juokauju) Alberto, Simone ir Matteo, į Essaouirą – pačiam geriausiam, rūpestingiausiam ir gražiausiam surf instruktoriui Rachidui bei sielos draugui – Mohamed. Geriausi linkėjimai siunčiami mūsų pirmiesiems Maroko draugams: Luca ir Sean.
Vyručiai, uždavėt reikiamą toną šitai mūsų kelionei. Kaip juokaudamas vieną naktį pasakė Luca: „Exploring Morocco. Maybe too much.” Įvykdėm šitą programą su kaupu.
Jūs visi visi padarėt mūsų Maroką ypatingu. Ir mes dar tikrai grįšim.
Lapė
P.S. Sakau, gal dar praktinių dalykėlių keletą pasakysiu.
Kad derėtis reikia visur, tai čia jau žinot, įtariu.
Jei norit tikrai patikimoje vietoje Marakeshe apsistot – rašykit mūsų italams. Patikrinom tris jų prižiūrimus riadus, du iš jų galiu rekomenduoti užsimerkusi:
Kai atsibos marokietiška virtuvė – irgi rašykit, skambinkit jiems, nes vakarais ten galima gauti kuo puikiausią itališką vakarienę. Ir net vyno. Aleliuja! Bo tos turistinės maitinimo įstaigos, tai ką aš žinau…
Beveik visi Maroke kalba angliškai. Prancūzų kalbos žodyno neišsitraukėm nė karto.
Jei maudantis duše pradeda kauptis vanduo, pažiūrėkit, ar nėra kamščiu užkimšta vandens nutekėjimo anga. Ten, pasirodo, taip dažnai daroma, siekiant išvengti iš kanalizacijos į kambarį atropojančių tarakonų. Nemačiau nė vieno, tfu, tfu, tfu, sako žiemos metu jie taip stipriai nemigruoja, bet, turėkit omeny, kad galit sutikti šitų padariukų.
Niekas jūsų nepaskers, neapgaus, nebent esat tikrai vėpla, kurį ir Lietuvoje mausto visi, kas netingi. Maroke sutikau tik šiltus, rūpestingus, gerus ir įdomius žmones.
Essaouiroje žinom nuostabius 5 miegamų vietų apartamentus per penkis aukštus su nuostabia terasa. Dar Madlene – home away from home
Jei norit pabandyti įvaldyti banglentę ar kokį kitą vandens malonumą – www.exploramorocco.com spot’as yra netoli nuo Essaouiros Medinos (senamiesčio). Ten yra ir kur pavalgyti. Net vaikai nuo 8 m. gali pradėti mokytis šitų visų reikalų. Ir visai nebaisu. 30 Eurų kainuoja 2 val. pamoka su visa reikiama įranga: lenta, hidrokostiumas. Bangos ne per didelės, dugnas ir paplūdymys smėlėtas, nėra ryklių, kartais vėjuota kaip reikiant, tada raumenys gauna daugiau krūvio, bet jėgų jėga.
Jei važiuosit į Essaouirą autobusu iš Marakesh – geriau rinkitės „Supratours”, o ne „CTM” kopmanijos autobusus. Abi kompanijos patikimos, bet pirmosios stotis yra visai šalia Medinos, tai nereikės net taxi automobilio, kad greitai pasiektumėt uostą ar kitą senamiesčio vietą.
Vyrai gali pamiršti nuotykius su karštom arabėm – visus jos slepiamos ir saugomos, ką man vis dar sunku normaliai suvokti. Reikės knygų daugiau paskaityti.